Владимир Полянов
Един гост

chitanka.info

1

По времето, когато всички вестници изнасяха подробности около страшното престъпление на лекаря Войдан Свобода и това име се шепнеше с ужас и удивление, в малкото затънтено градче Б. се случиха събития, които също заслужаваха да се отбележат. В Б. неочаквано се яви ново лице. Само това беше достатъчно, за да се развълнуват духовете. Представете си градче на най-дълбоката провинция, отдалечено от всички пътища, без всякаква търговия и връзки с околния свят. Никое външно лице не можеше да намери нещо, което да го привлече! Жителите на градчето разбираха това и оттука изхождаше тяхното любопитство и удивление при всяко външно посещение. Но ако един случаен, обикновен гост можеше да възбуди толкова сензация около себе си, тя щеше да бъде още по-голяма, ако този гост, отгоре на всичко, се появи по начин малко по-особен. Така именно се яви лицето, за което загатнах, и аз имах смелостта да съпоставя неговото явяване с крупни събития като престъплението на Войдан Свобода. Гостът на Б. беше намерен от пощенски куриер в безсъзнание на пътя, водещ до железопътната гара. Когато Раздел видял падналия на земята човек, той се опитал да го повдигне и помогне с нещо на непознатия, но всичките му усилия били напразни: човекът лежал като мъртъв. Тогава, забравяйки своята поща, Раздел изтичал до града. Аз не знам дали остана някой в кафенето, където куриерът съобщи своята новина: цяла тълпа се отправи към посоченото място.

— Раздел, видя ли добре?

— Раздел, да не ти се е сторило така? Какво ще търси непознат човек тъдява — пък и примрял казваш?

Раздел тичаше пред всички и непрестанно повтаряше, че с очите си го видял, дори се помъчил да го повдигне. А тълпата бързаше след него и гореше от желание по-скоро да стигне.

И Раздел не бе излъгал. Там, при един телеграфен стълб на пътя, лежеше нашият нов гост. До него беше се търколила немалка черна чанта, която показваше, че имаме работа с пътник. Но откъде е пътувал той, накъде е отивал, как е попаднал тука, за нас оставаше тайна. Престарелият наш лекар Влад разкопча дрехите на примрелия и провъзгласи припадък от преуморяване. Тогава присъствуващите се развълнуваха още повече. Всеки искаше да знае защо той е бързал толкова. Но когато полицейският пристав претърси джобовете му и не намери никакви документи за удостоверяване на самоличността, хората почувствуваха, че са свидетели на нещо удивително. И може би само любопитството да се разкрие по-скоро тази загадъчност накара неколцина да вземат припадналия и да го пренесат в градската амбулатория. Но скоро те се почувствуваха излъгани и огорчени, защото тука, в лечебницата, доктор Влад не допусна никого да влезе и цялата любопитна тълпа остана под прозорците да очаква разкриването на тайната около неканения гост.

Старият доктор Влад добре знаеше да използува тайни, булото на които случайно се разкриваше само пред него. Но дори и тогава, когато не съществуваше никаква тайна, той умееше да се държи така, че околните да горят от любопитство и да очакват думите му с притаен дъх. Тази слабост към загадъчност, чийто възел знаеше само той да развърже, докторът бе присвоил някак си при своята лекарска практика. Та не разрязваше ли той, за чудо на околните, с острието на своето знание възела на всяка болест, причините и същността на която бяха тъй загадъчни за пациента. Наистина разкриването на тайни от практиката понякога свършваше доста нерадостно за гадателя и болния, но докторът никога не губеше самообладание. Както при смъртен случай, така и при оздравяване той клатеше побелялата си глава, гледаше през дебелите многодиоптрови стъкла на очилата си и не казваше повече от това, което беше нужно, за да блесне и в единия, и в другия случай съкровищницата от знания, която пазеше в себе си.

Когато той излезе от амбулаторията, цялата събрана тълпа го заобиколи, за да узнае нещо. Докторът и сега остана верен на себе си. На десетките въпроси отговори лаконично и важно:

— Интересен случай!

— Дойде ли на себе си, каза ли кой е? — питаха хората за намерения, но докторът не смяташе за нужно да отговори. Той си проби път и спокойно влезе в кафенето, откъдето Раздел го бе обезпокоил преди малко. Там той взе сутрешните вестници и започна да чете новите подробности около престъплението на Войдан Свобода.

Малко по-словоохотлив беше полицейският, единственият, който влезе с доктора при примрелия пътник.

— Нищо особено — провъзгласи той, — бай Влад му даде нещо и човекът дойде на себе си. Отначало, навярно поради припадъка, се поуплаши малко. Попита къде се намира. Аз се приближих, за да му отговоря и го поразпитам туй-онуй. Тогава той отново припадна. Остана да лежи. Сестра Меруда е при него. Утре ще бъде съвършено здрав.

— Отново припаднал! — зяпна уста глупаво куриерът Раздел.

Но полицейският беше влязъл в кафенето при своя приятел доктор Влад. Захвърлил вестниците, този напрегнато мислеше нещо.

2

Други сведения узнаваха любопитните от сестра Меруда.

Тази още млада, тъжна жена много се различаваше от другите хора на града. Цялата чудна история с нейния болен я интересуваше само дотам, докъдето се простираше дългът й като милосърдна сестра. От отдавна тя беше отвикнала да се вслушва и оглежда наоколо си. Така е винаги с хора, чието душевно съдържание е по-изобилно от злобите на деня. А никой не можеше да каже, че тя страда от душевна пустота.

Ала, наблюдавайки своя болен, този ден с нея ставало нещо особено. Тя чувствувала голямо безпокойствие. Помислила и като не могла да си обясни причината, отново и отново се вглеждала в лицето на пострадалия. И в това лице започнала да вижда нещо познато. Тя знаела добре, че никога не е срещала този човек, и все пак лицето му й се струвало близко. Тези черни коси, тези печално и мъчително извити по лицето бразди на дълбоки изживявания именно й били познати. Тя чувствувала, че в леглото лежи неин близък, много близък, ро̀ден по душа човек. Та не е ли страданието свещеният купел, кръстените в който са братя? А сестра Меруда беше също кръщелница в тоя купел, откак загуби във войната годеника си и погледна с безрадостните очи на момиче, което няма какво да чака повече от живота. Това не значеше обаче, че тя не понасяше този живот спокойно и с готовност за всички удари. Защо се бе разтревожила този ден? Какво ставаше в нейната душа?

Непознатият, измъчван от тревожен сън, пъшкал, говорел неразбрани думи. Веднъж извикал съвсем високо, като че видял нещо страшно. Извикал и се събудил. Огледал смутен наоколо, хвърлил поглед към сестрата.

— Къде съм? — попитал.

— Успокойте се! — пошепнала тихо Меруда.

Но той скочил от леглото и се хвърлил към прозореца, погледнал навън, а като се обърнал към Меруда, изплашен попитал, къде е стражарят?

Тя се съвършено слисала:

— Трябва ли ви? Той излезе с доктора. Беше, разбира се, приставът, а не стражарят. Но тука той няма работа.

— Няма ли тука работа?

Мъжът гледал някак слисано.

— Не, няма! — потвърдила Меруда.

Той седнал на леглото.

— Кажете ми, къде съм? Как съм попаднал тука? Мога ли да си отида.

Сестра Меруда го помолила да легне повторно и спокойно му разправила всичко. Когато тя свършила обясненията си, той с облекчение въздъхнал, но внезапно си спомнил нещо:

— Аз носех една чанта, къде е?

— Тука!

— Тука?! И никой не я е отварял?

— Не! — успокоила го Меруда и посочила чантата в ъгъла на стаята. — Тя е заключена!

— Да, тя беше много добре заключена! — потвърдил болният.

Сестрата попитала трябва ли му.

Но той я изпреварил и сам отишъл при пътнишката чанта. Прегледал я и като се уверил, че не е отваряна, успокоил се. Взел ръката на Меруда и тихо й благодарил.

— Аз имах любима — казал той, — която повече я няма. Безкрайно страдам. В чантата нося спомени от нея. Тя беше тъй красива…

Без да довърши, започнал да плаче сдържано, с усилията да не се издаде.

В този момент в стаята влязъл доктор Влад. Сестрата погледнала с молба към него, сякаш той би могъл да облекчи състоянието на непознатия.

Доктор Влад явно бил замислил нещо.

— Вие сте станали вече? — с усмивка попитал той.

Вместо да отговори, пострадалият пътник бързо грабнал дрехата си, облякъл се и като взел чантата, казал:

— И смятам, че мога да си вървя! Благодаря ви за положените грижи.

Доктор Влад пристъпил насреща.

— Струва ми се, че сте доста слаб, за да тръгнете… но щом желаете — бързо добавил той, като видял, че непознатият слага шапката си, — вие сте свободен. Моля само още една малка формалност.

Непознатият погледнал внимателно доктора.

— Да — продължил нашият добродушен любител на разкриване големи тайни и взел болничната книга от масата, — трябва да отбележа името ви и да попълня още някои графи.

— С удоволствие! — живо отвърнал гостенинът — името ми е Рад Ранина…

— Откъде?

— От София.

— Къде отивате?

— В обиколка съм…

Докторът внимателно, бавно вписвал сведенията.

Сетне, разсеян уж от нещо, попитал повторно за името и погледнал пациента.

— Рад Ранина! — потвърдил този.

— Странно име… много рядко се среща — заговорил докторът и замислен в нещо, изпуснал книгата. Когато се навеждал, за да я прибере, от джоба му изпадали вестници, в които с едри букви било написано: „Престъплението на доктор Войдан Свобода“.

Рад Ранина погледнал вестниците и сякаш мрачна сянка преминала по лицето му. Но той учтиво се поклонил и излязъл.

Доктор Влад не го обезпокоил повече.

3

Рад Ранина излезе на улицата и бързо пое пътя към гарата.

Единственият влак, който минаваше, беше отдавна отпътувал. Нашият гост като че не знаеше това, защото все повече усилваше своя ход. Навярно беше решил да си замине. Няколко любопитни граждани го проследявахме. По средата на пътя той внезапно спря. Помисли нещо, огледа наоколо. Тук шосето правеше завой край дълбок ров, обрасъл с гъсти храсти. Рад Ранина се огледа още веднъж внимателно наоколо и се спусна в рова.

Не минаха и десет минути, той вече пропълзяваше обратно на шосето. Това обстоятелство, ако бяхме преценили правилно, би ни открило много работи. Но откъм станцията се зададе Раздел и той даде друг ход на нашите наблюдения. Ранина се сниши и поиска да се върне в рова. Пощенският куриер го забеляза и отдалече завика:

— Не там! Не там! Вие бяхте паднали по-горе, до телеграфния стълб… Изгубеното е там. Трябва да търсите, ако нещо сте загубили!

Нашият гост се изправи. Нему сякаш хареса това обяснение на постъпката му. Когато Раздел се приближи, той го помоли да му покаже мястото, дето бе паднал в деня на нещастието с него, и ако иска, да му помогне да претърсят малко. Загубил нещо, което струвало повече от хиляда лева.

Раздел се разгорещи, а и ракията, която беше изпил в бюфета на станцията, го правеше по-усърден. Запълзя на колене по земята, започна да търси.

— По-скъпо от хиляда! Това е много! Трябва да се намери! — ясно викаше той.

Рад Ранина също търсеше. Мина доста време — напразно. Раздел отчаяно загрухтя:

— Друг го е намерил. Друг! Мама му стара! Хиляда лева! Хе! Това е много!

— Сумата не е голяма, но спомен беше загубеното! — помъчи се да го утеши гостенинът.

Пощенският куриер го загледа с пияните си очи.

— Не е голяма! — чухме го да вика. — Та с толкова пари аз… искам да кажа, моята Нина би станала най-щастливата мома. Нина знаете ли коя е тя? Моята единствена дъщеря. Хе, тя би целунала триста пъти земята, ако намереше тези пари. С тях щеше да стане важна госпожица. Запомнете — важна — като дъщерята на кмета. А когато една госпожица е „важна“, всичко тръгва от добре към по-добре. Но аз никога не мога да дам хиляда лева на моята Нина и тя ще остане само бедната, хубава Нина!

Раздел не спираше с приказките си. Забрави за изгубеното. Изправи се на крака и с ръкомахания и несвестни бъбрения се мъчеше да покаже колко е хубава, но бедна неговата Нина. Рад Ранина едва се вслушваше в приказките му. Той се беше замислил нещо, сякаш се колебаеше в някакво решение. Съвсем безразлично най-сетне той попита.

— Ти какво, пощата ли носиш?

Но този въпрос беше втората най-важна тема, върху която Раздел можеше да приказва цял ден.

— Хе, пощата — започна той, — щастието и нещастието на хората искате да кажете. Забележете, днес аз съм пиян, но това не е винаги. Аз пия само когато това е пълно…

Той разтвори чувала, който носеше, и показа големия куп малки и големи пликове, десетките отворени карти и разните пакети, които трябваше да разнесе. Очите му гледаха с явна тъга, в гласа му като че се вмъкна плачлив хрип.

— Виждате ли! Има защо да се пие днес. Всички тези пликчета и пакетчета носят нещо. Аз знам какво е то: щастие и нещастие. И затова пия. Но не го прекалявам. Не! Не! Дълга си винаги знам. Каквото и да е, трябва да се занесе…

Не спираше да приказва. Така те стигнаха до градчето. Тука Рад Ранина се сбогува с пощенския куриер и влезе в единствения хотел на града. Когато се изкачи в дадената му стая на втория етаж, разтвори прозорец и загледа след отдалечаващия се Раздел.

4

Ако беше си отпътувал веднага след всичките тези случки, неговото появяване щеше да остане само един спомен, който, макар и не твърде скоро, щеше да бъде забравен. Той остана. Ние, хората на градчето, недоумявахме и тайно го следяхме, за да узнаем нещо, което да ни обясни решението му. Малките случки се предаваха и тълкуваха различно. Всеки допущаше нещо. „Той стоя вече два дни заключен в хотелиерската си стая“, съобщаваха едни новината, научена от прислугата в хотела. „Неговата черна пътническа чанта, единственият му багаж, е изчезнала по необясним начин“, добавяха други. Най-много се разискваше върху това, което бе раздрънкал Раздел: Той дал на неговата Нина хиляда лева, като й казал да се моли за грешната му душа. По въпроса за грешната душа всички се съмняваха. Каква грешна душа може да има този човек! Не разправяше ли прислугата от хотела, че когато видял готвача да коли агне, така много се уплашил, че се затворил за още два дни в стаята си! Но всички тези приказки не обясняваха неговата щедрост към дъщерята на Раздел, още по-малко всичко друго, което гостенинът вършеше.

Доктор Влад, който всякак се мъчеше да покаже, че знае нещо около личността на Рад Ранина и неговите постъпки, може да се каже, че също не разбираше нищо. Явно беше, че отначало той подозираше някои работи, скоро обаче подозренията му отпаднаха. Ала той не желаеше да се изложи пред очите на своите съграждани и видимо не показваше нищо, за да се разбере това. Напротив, започна да се държи по-надменно, а приказките му сякаш станаха по-загадъчни.

— Работата става все по-особена! — провъзгласяваше той в кафенето, но нито дума повече.

Между това приставът получи телеграма, отнасяща се до всички полицейски служби по царството. Наред със сведенията за различни престъпници, че станалият вече прочут доктор Войдан Свобода не бил заловен още, в телеграмата се съобщаваше и за един банков касиер, задигнал цялата касова наличност на банката, в която служил, и забягнал. Предполага се да е още в страната. Да се внимава. Тази телеграма отклони за малко интереса на гражданите от нашия гост. Започнаха сега преценки за престъплението на банковия касиер.

Всеки знаеше да каже нещо. Всеки цъкваше с език от удивление. Ни в клин, ни в ръкав доктор Влад обаче провъзгласи, че интересът към престъплението на лекаря Войдан Свобода трябва да върви паралелно с престъплението на банковия касиер и личността на Рад Ранина, нашия гост.

— Защо? — изненадани попитаха изведнъж мнозина.

Дебелият пристав прихна да се смее.

— Ясно защо! Ако нашият гост не е убиецът Войдан Свобода, защо да не е крадецът банков касиер! Когато се играе на две карти, шансът да сполучиш е по-голям! Ха! Ха! Ха!

Всички разбираха, че престъпление като това на доктор Свобода не е дребна случка, нито обирът на банката. Не можеше да се каже, че и всичко бе изяснено около внезапното появяване на нашия гост, но никой не можеше да прости намеците, които тъй лошо правеше нашият Шерлок Холмс за паралела между тези събития. Полицейският, който беше уверен, че от него не може да избегне обяснението на никакво престъпление, се смееше презглава.

— Един такъв престъпник — казваше той — като Свобода, човек културен, добре знае пътищата да се измъкне от властта. Хе, не е глупак той да седи още в царството! Отдавна го носи някой параход далече от България! Изпекъл си е работата и касиерът. С толкова много пари може всичко да се уреди! Но тука е и дарбата на полицая, че дори и отвъд света престъпникът пак ще бъде заловен. Търпение само! А нашия гост по-добре да оставим на мира!

Вбесен от тези надменни приказки, доктор Влад за първи път избухна и каза малко повече:

— Вие, полицаите, никога не виждате по-далече от носа си! Един вулгарен престъпник би направил, което казвате. Но един доктор Свобода ще стои винаги близо около жертвата си, защото неговата кръв е причина за престъплението му, тя го и обвързва с невидими вериги там, винаги там, неотменно до жертвата. Правете разлика, полицаю, между престъпление, извършено за наслада, по страшния вик на вътрешни сили у човека, и вулгарно убийство! Тресе го треска и касиера. Къде ще бяга, тъй лесно ли се бяга! А за нашия гост не искам нищо да кажа, но не трябва да пренебрегваме едно обстоятелство…

— Какво обстоятелство? — подхвърли небрежно приставът.

— Изчезването на черната чанта и хилядата лева, които той е дал на дъщерята на Раздел! — съвсем ясно каза докторът.

5

Една вечер у дома на Раздел имаше тържество. Пощенският куриер беше казал право. Когато една госпожица стане „важна“, всичко тръгва по-добре. А от деня, в който Нина стана притежателка на хиляда лева, всичко наистина тръгна по-добре. Нейният годеник нямаше вече причина да отлага сватбата. Скоро бе определен денят и Нина можеше да каже, че е „най-щастливата жена“.

Сватбената церемония се извърши доста просто, но празненството, устроено вечерта, дълго нямаше да се забрави. Тъй казваше поне Раздел. Дали гостите нямаше да забравят този празник, не се знаеше, но пощенският куриер се бе тъй много напил, че никой не вярваше той да помни нещо от всичко, което се вършеше наоколо.

Раздел обаче даде доказателство, че помни нещо. Когато дойде Рад Ранина, той му каза, намеквайки за предишния им разговор.

— Това е втори случай, при който аз се напивам!

Рад Ранина дойде твърде късно. Личеше, че не е имал намерение да идва. Обущата му бяха съвсем кални, целият той беше нечист и необлечен за такъв особен случай. Навярно беше ходил някъде и пътьом се е отбил. Това беше очевидно.

Между присъствуващите беше и доктор Влад. В първия момент нашият гост не го забеляза и лицето му изразяваше известна ласкавост и безгрижност. Когато докторът стана обаче и приветливо го поздрави, това като че не хареса на Ранина. Лицето му се изостри и прие някакво зло изражение, а очите му пламнаха в зъл смях. Но той отвърна сдържано на поздрава.

— Вярвах, че ще ви намеря тука — обясни доктор Влад, — затова дойдох и аз…

— Още някоя формалност?! — подметна Ранина.

Не, докторът този път нямал никакви делови работи да върши, дошъл просто да го види. Малкият градец е доста скучен. Добре е човек да сподели някои мисли с един колега.

Заслушаните гости наоколо загледаха с любопитство. Докторът особено бе наблегнал, за голямо учудване на всички, че Ранина е негов колега. Този го поправи, като каза, че съвсем няма понятие от медицина. Тогава докторът извърши постъпка, която беше вече съвършено необяснима. Той удари дружески Ранина по рамото. При друг случай тази снизходителна интимност с един почти непознат би значело недодяланост. В този случай явно идеше да каже това, което докторът все пак се въздържаше да каже гласно: защо криеш, мой мили?

Малцина схванаха дълбокия смисъл на случилото се. Но полицейският пристав, който също присъствуваше, разбра новия намек, който бе направен, и прихна да се смее. Той бе разбрал, че докторът просто беше последователен на приказките си за паралела между престъплението на Войдан Свобода и появилия се в нашия градец Ранина. Щом първият е лекар, защо вторият да не бъде също? Приставът ръкопляскаше на смешното положение, в което се бе поставил нашият разобличител. Но скоро в стаята влезе пияният Раздел и всички насочиха вниманието си към него.

Сред голямата бърканица, която настана, Рад Ранина незабелязано се измъкна от дома. Явно беше неспокоен за нещо. Единствен аз го видях и проследих донякъде. Спомнил си може би за нещо, той тръгна по улицата, почти затича в тъмнината. Скоро беше извън града, по шосето за гарата. Там на завоя се спусна в дълбокия ров и се загуби в храсталаците.

Сватбената музика в дома на Раздел беше от отдавна замлъкнала, когато Ранина, по-кален и по-морен, се завърна в хотела.

6

Изглежда, че Раздел не желаеше така лесно да изпусне втория случай, при който му се отваряше такава голяма охота да пие — и два дни след сватбата той продължаваше да се мярка тук и там пиян.

Когато на третия ден тръгнал за пощата, състоянието му не било по-добро. Той сам по-късно разказваше това. Като залитал и весело размахвал ръце, той преминал улиците на града и излязъл на пътя за гарата. Очаквал, че чистият въздух ще го разведри, но не станало така. Изглежда, че по пътя у него изчезнала и малкото трезвеност, която той усърдно се мъчел да покаже по улиците на града. Той захвърлил фуражката си, разкопчал куртката и гръмко запял, мерейки наляво и надясно ширината на шосето. Раздърпан и окалян, волен и несвестен, той бил като луд, забравил се от безкрайността на полето. В това състояние приветствувал и държал дълги речи на телеграфните стълбове, зовял прелитащите птици, за да им разкаже за голямото свое щастие. Падал на земята и пламенно я целувал, молейки прошка, че не бил достатъчно чист, за да крачи по нея. Пеел и приказвал, крещял и безумствувал. Но винените пари замъглявали все повече съзнанието му, краката започнали да се колебаят и да стават неустойчиви. Той чувствувал някаква мъгла да го обгръща и понася високо към небесата, краката му станали ненужни и той се отпуснал…

Когато се събудил, настъпвало утрото. Вместо на небесата, той лежал сред дъбовите храсти в рова при завоя на шосето. Далеко се чувал лай на куче и звънът на минаваща кола, а около него пеели птици. Главата му тежала, цялото му тяло било премръзнало и болки го пронизвали. Да стане било много трудно. Но когато се опитал, само на една крачка от него, сред някакъв храст, забелязал нещо. Обхванат от любопитство, пропълзял. Тука, сред листата и клоните на храста, той измъкнал една съвсем нова, чистичка двадесетлевова банкнота. Щипнал се, защото помислил, че сънува. Заболяло го истински, а в ръцете му стояла все още хубавата банкнота. Разбрал, че не сънува. Огледал се лакомо. Там, дето има една, може да се случи и втора хубавица. Човешка лакомия дори когато банкнотите падат от небето! Направило му впечатление, че между храста земята била прясно разкопана. Бързо започнал да разравя с ръце. Скоро открил една чанта, пътническа чанта. Извикал от удивление: това била същата чанта, която неотдавна бе видял у нашия гост Рад Ранина. Как бе попаднала тя тука? Кой я бе скрил? Някакво животно прегризало малък отвор върху кожата. Лъхала лоша миризма. Раздел разширил отвора, понеже чантата била заключена. Погледнал вътре. Неизразим ужас го обладал. Сметнал, че ще полудее. Блъснал главата си, за да отрезнее. Бил уверен, че има някакво пиянско видение. Но нямало съмнение — чантата и онова вътре в нея не били призрачно видение. Той видял, видял. Грабнал чантата и се спуснал обратно към града…

7

Същата утрина доктор Влад бе взел решение. Тъй лесно-лесно той не желаеше да се помири, че е безсилен да разгадае събитията, които се разиграваха пред очите му, и да прозре тайната около нашия гост, която той смяташе, че непременно съществува. Настойчиво той вършеше своите наблюдения и изследвания, дори помоли за някои сведения от столицата. Особен резултат от всичко това нямаше, но по някакво вътрешно вдъхновение вярваше, че не върви по погрешен път. Той беше един от ония хора, които виждаха и в най-дребни прояви и събития тайната или следата на нещо по-голямо и значително. Окуражен от някои свои малки успехи в миналото, бе се отдал за през целия си живот на тази мания. Смешните положения, в които често изпадаше, никак не го смущаваха. Но хората помнеха тъкмо тези случаи и отдаваха малка стойност на брътвежите му. А когато прекаляваше, те всякак се мъчеха да му напомнят тези положения. Такъв беше случаят вчера.

Полицейският пристав, седнал в кафенето за следобедното си кафе, заговори за това, което вече всички събрани в опушеното помещение знаеха, че докторът съвсем уверено нарекъл Рад Ранина свой колега само защото имал в съображение, че убиецът Войдан Свобода е лекар. Всички се смяха. Това засегна доктора и той нарече полицейския „празна глава“. Този епитет пък ядоса пристава, но той съобрази нещо и измисли отмъщение, което излезе по-ефектно, отколкото ако беше нарекъл своя приятел „патка“, Той разправи една минала историйка за доктора. Изчезва дете. Родителите подават жалба. Полицейският, придружен случайно от доктора, прави обиск в къщата на родителите. И тука докторът открива нишките на нечувано престъпление: той намира на двора следи от кръв и обвинява родителите, че са убили детето си. „Кокошка клахме — от нея е кръвта!“ — викат родителите. Но докторът е непреклонен и настоява за арестуване на детеубийците. Няколко дни след това обаче детето се връща вкъщи здраво и непокътнато. То просто било при леля си или при баба си… Гръмък смях на всички присъствуващи в кафенето приключи разказа. Докторът бясно хапеше устни. Но това бе вчера.

Тази сутрин обаче той беше взел решение да разбули тайната около Рад Ранина. Не каза на никого нищо. Беше се научил да бъде предпазлив. Рано, без да се отбива в кафенето, той отиде в хотела. В коридора го посрещнал единственият прислужник. Когато докторът попитал за Рад Ранина, слугата свил рамене:

— От снощи не е отрезвявал!

Това известие зарадвало доктора. То отговаряло на желанието му. Ако трезвият човек знае да мълчи и се пази — пияният съвсем не му прилича. Да, това обстоятелство твърде много харесало на доктора. Той решително похлопа на вратата.

— Кой е? — обадил се от стаята Рад Ранина.

Нашият проницател натиснал бравата, но вратата била заключена.

— Доктор Влад моли да влезе! — отговорил вместо него прислужникът.

Отвътре всичко затихнало. Сетне внезапно прихлопал прозорец и отново мълчание.

— Влезте! — чул се шепот след миг.

— Бъдете добър първо да отключите! — обадил се пак прислужникът и тихо обяснил на доктора, че Ранина снощи се върнал пиян, сетне си поръчал коняк и оттогава не преставал да пие.

В тоя миг обаче вратата се отворила. Докторът погледнал Ранина и нова радост го обладала. Да, той не вървеше по грешен път! Ранина изглеждал съвършено разстроен и измъчен.

— Влезте! — пошепнал той.

Доктор Влад пристъпил и затворил вратата след себе си. Слугата цъкнал недоволен. Много искал да чуе и види какво ще стане. Като не можал друго да направи, прилепил ухо до вратата.

Отначало и двамата отвъд в стаята мълчали. Слугата сякаш ги виждал как те стоят един срещу друг и се гледат. Сетне той чул гласа на доктор Влад.

— Войдан Свобода, вие съвсем не изглеждате добре.

Никой не отговорил. Сетне отново се чул гласът на доктора.

— Доктор Свобода или може би касиерът крадец…

Бесен вик прекъснал думите му. Чуло се, като че двамата са се сборичкали, сетне някакво хриптене на човек, когото са стиснали за гърлото. Слугата блъснал вратата и видял в стаята страшна картина. Рад Ранина се бил хвърлил върху доктора и го душал. Старецът немощно махал с ръце и хриптял в мъката да извика. Слугата се спуснал да ги разтърве и освободил доктора. В този момент на вратата се показала сестра Меруда. Бледа и разтреперана, тя се изправила там и загледала. Изведнъж се опомнила от моментното си вцепеняване. Избързала към Рад Ранина. Нещо я бе накарало да помисли, че той е пострадалият.

— Рад Ранина! Рад Ранина! — тревожно завикала тя.

Доктор Влад и слугата побягнали от стаята.

8

Между това пощенският куриер Раздел, съвсем отрезнял, дотича в кафенето и разстроен, изплашен разказа за случилото се с него при завоя на шосето.

— Човешка глава в загубената чанта на Рад Ранина! — завикаха всички събрани в кафенето.

По-късно Раздел дълбоко се разкая за постъпката си. Ранина го беше облагодетелствувал, а той го предаде. И това беше нов повод да се напие и да не отрезнее повече. Но разкаянието дойде по-късно. А предателството беше вече свършен факт.

Голяма тълпа се спусна към посочените храсти в дола край шосето и намериха там чантата. Погледнаха в нея и не вярваха на очите си. Но очите им не ги лъжеха. В една стъкленица, наместена в чантата, лежеше в някаква течност главата на непозната млада красавица с руси къдри. Никой не се усъмни, че чантата беше същата оная, която бяхме видели у Ранина. В това не се усъмни дори и полицейският. Когато се върнаха отново в града, между тях беше вече и доктор Влад. Но неговите показания нямаха никаква цена пред страшното обвинение, което лежеше в чантата. А между това всички знаехме от описанията във вестниците в какво се състоеше престъплението на Войдан Свобода. Полицейският повика няколко стражари и последван от тях и събраните хора в кафенето, се отправи към хотела. Рад Ранина можеше да не бъде търсеният Войдан Свобода, но явно той бе извършил същото престъпление.

В кафенето остана само доктор Влад. И на него също, както на Раздел, съвсем не се харесваше това, което ставаше. Той имаше страстта да разкрие загадъчното, да открие престъпника, ако има такъв, но никога нямаше желанието да го предаде на полицаите. За него беше достатъчна насладата да разгадае загадката, и то само за себе си. Но при тази си слабост той не можеше да се въздържи да не пошушне нещо на този, на онзи, за да блесне прозорливостта му. Обикновено пошушваше дребни, незначителни неща, но те винаги биваха достатъчни, за да извършат полицаите своята работа, стига да отдадат нужното внимание на приказките му.

Да, доктор Влад съвсем не беше доволен от това, което започна. Затова пък приставът беше предоволен от себе си. Из пътя към хотела на лов за престъпника той самодоволно разправяше, че винаги подозирал Ранина, но чакал само сгодния случай, за да свали маската му. Никому не беше ясно какво собствено се сочеше под тая дума, защото още съвсем не беше ясно, че Войдан Свобода и Рад Ранина са едно и също лице. Не беше ясно и за пристава. Той обаче имаше своите съображения да говори неясно: от момента, в който се видя, че подозренията на доктор Влад могат да излязат основателни, той също започна да вярва в тях. Но страхувайки се да не се изложи, ако те останат само фантазии, казваше „маска“, за да се разбере, че е имал предвид откриването въобще на престъпник.

Пред хотела даде своите нареждания: двама стражари да останат долу, двама по стълбите. Сам той се изкачи с останалите към етажа, дето беше стаята на Рад Ранина. Почука на вратата. Никой не отговори. Отвътре се чуваше само тракането на отворен прозорец. Полицейският почука втори път и като не получи отговор, натисна вратата. Тя се оказа незаключена. Но още непрекрачил в стаята, приставът изплашен се отдръпна: там, на прозореца, на горния му край, на желязна кука висеше обесен Рад Ранина. Прозорците се блъскаха и клатеха обесения, при което главата му се навеждаше и сякаш приветствуваше събраните хора.

Веднага отрязаха въжето. Рад Ранина беше още топъл. Повикаха бързо доктор Влад, който направи каквото можеше, за да върне живота в него. Часове се бори за това и успя малко, без да беше сигурен, че ще сполучи напълно. Когато той, уморен, си тръгна с настъпването на нощта, при обесения остана сестра Меруда с надеждата, че може би ще дочака мига, когато той ще отвори очи. Наистина положението му се подобрявало. Той не само отворил очи, но дошъл в съзнание, познал сестрата. Когато осъзнал какво е станало с него и в какво положение се намира, започнал да разказва колкото могъл. Мълвял като в някаква просъница и надали разбирал дали говори на сестрата, или със себе си. Тъй несвястно и неясно ни предаде сестрата разказа му.

— Страшното стана! — започнал той. — В душата ми се преплитаха тържество и горчиво разкаяние, след като узнах за измяната и след като аз… Господи, аз! Някой чужд в мене извърши това и той чествуваше своята победа, но аз плачех и треперех от ужас. Мъчех се да повярвам, че това не е станало. Напразна мъка. Там, в ъгъла, виждах черната чанта, в която бях поставил стъкленицата с нейната… На тая, която обичах нежно и безгранично и още обичам. А пред мене лежаха вестниците с описания на извършеното. Пишеха, след като бяха намерили обезглавения й труп, който аз не можах да взема със себе си, колкото и да исках. Всички са ужасени. Но същински ужас изпитвах аз, само аз! И сред тоя ужас можех да съзная само едно: аз съм невинен…

Измъчен, той замълчал за миг, сякаш да си вземе дъх, и продължил:

— Полицията дойде да претърсва квартирата ми. Аз я видях, когато идеше. Грабнах чантата и се измъкнах от ръцете й. Защо не се предадох? Аз не знаях какво става с мене. Напрягах всичките си умствени сили да анализирам действията си и стана господар на себе си. Напразно, всичко беше напразно. Вършех това, което не исках. Нямах своя воля. Друг действуваше в мене. Прекарах една нощ в хотел. Чантата беше до мене. Дълги часове се радвах на своята любима. Отворих чантата, стъкленицата, погалих косите й. Те бяха мокри, студени, но аз ги галих, целувах хубавите очи на моята любима. Ако подът не беше още влажен от изтеклата течност, не бих повярвал, че съм направил това. Страшно прекарана нощ! Аз се борих. Мъчително се борих. Исках да отида в полицията и да се предам. А когато сутринта хотелиерският прислужник ми припомни, че трябвало да се регистрирам и поиска документите ми, аз се измъкнах от хотела, след като унищожих всички документи у мене, по които можеше да се разбере кой съм. За скъпата памет на моята любима аз трябваше… А какво направих? Побягнах! Това, което бях решил да направя, излезе безсилно пред волята, която ми повели да направя друго. Аз се лутах в странен лабиринт от повели и решения. Моята воля бе бледа светлина пред гигантските фарове, които блеснаха в тъмнината на лабиринта и ми посочиха други пътища. Бях решил да се предам, а побягнах. Тръгнах с влак, сетне вървях. Цели две нощи бягах през планини и поля несвястно и лудо с чантата в ръце. Но нека разкажа последователно.

Грохнал от умора, стигнах до вашия град. Ти знаеш — намерили са ме полумъртъв на шосето за гарата. Какъв беше ужасът ми, когато се свестих и над главата си видях някакъв полицай. Скоро разбрах всичко. Тука аз можех да бъда спокоен, ако не беше този доктор Влад. Той като че веднага започна да подозира нещо. Не току-така подхвърли пред очите ми вестниците, в които с големи букви беше написано името ми. Да — аз съм доктор Войдан Свобода! Старият Влад още не бе уверен, но скоро може би щеше да стигне до истината. Реших да скрия чантата. А името, с което се представих, доста ми допадна, за да подозре някой, че не е истинското ми. Можех вече да бъда спокоен. Спокоен! Нямаше за мене вече спокойствие! Лежах по цели дни в стаята си или обикалях до преумора околностите на градчето. Можех да бъда спокоен, а нямаше за мене спокойствие. Всичко ме връщаше към страшното, което бях извършил. Един ден едва не се издадох. Хотелиерският готвач колеше някакво животно… господи, какво стана с мене, какво стана с мене! Докато готвачът посягаше с ножа към главата на животното, то не разбираше нищо и гледаше учудено. И тя стоеше така кротко и безобидно и ме гледаше с очи, препълнени с любов, а аз… Побягнах като луд…

В онова потресно състояние, каква гавра беше с всичко човешко идеята, която ми дойде. Ти си грешен и престъпен, пошепна някой в мене. Ти трябва да се помолиш за себе си. Нещо се кискаше в мен, но аз отидох при дъщерята на пощенския куриер и като й дадох някакви пари, поръчах й да се моли за душата ми. Момичето ме гледаше учудено и недоумяващо. Кой знае какво е видяла в лицето ми, прие парите, като целуна ръката ми. Защо тя целуна ръката ми, тази ръка, която…

Докторът ставаше все по-опасен. Неговите подозрения, вместо да намалеят, растяха неимоверно бързо. Той направи втора стъпка, която го издаде. Нарече ме свой колега! Исках да го убия в този миг, да изкрещя в лицето му — пази се, докторе! Ако аз пожелаех, можех да сваля маската си и без страх да посрещна възмездието, но не исках да бъда открит от другиго, не желаех друг да ме оголва. Ах, тъй говоря, а не знаех какво искам. Все по-често ходех при моята любима, отварях чантата и плачех. Аз се гордеех, че мога всеки миг да се изправя пред човечеството и да извикам: ето ме, проявен във всичката си красота и ужас. Но аз бях готов да убия всеки, който би ме посочил по-рано. Аз празнувах сатанински празник на голата си душа, но не желаех зрители. Дали това беше, което ми тежеше? Малка утеха ми даваха думите. Все по-често ходех при завоя на пътя. Дълги любовни часове прекарвах там с моята любима. Но какво се бе случило? Един ден видях, че голяма част от спирта се бе излял или изветрял. Бе започнало гниенето. Моята любима вехнеше. Гледах какво става с нея и очите ми се пълнеха със сълзи.

Този ден трябваше да преживея и друго. Да, лекарю Влад, аз съм доктор Войдан Свобода. Вие добре разбрахте това. Когато ме назовахте с това име, облада ме лудост и за малко щях да ви удуша. Простете! Искрено се разкайвам сега. Ах, дали може да ми се прости след всичко, което извърших! Когато доктор Влад побягна, в стаята ми разтревожена дойдохте вие. Раздел беше намерил чантата и вече целият град знаеше какво съдържа тя. Всеки миг чаках полицията да потропа на вратата ми. А след това? Беше ме страх, че ще използувам предупреждението ви и ще побегна. Аз не желаех да продължавам жалката комедия. Потърсих средство как да туря точка на всичко. Бедна, мила сестра Меруда! С каква жал и състрадание ме предупредихте да бягам. Помня и ония думи, които ми казахте, че ме разбирате, че разбирате какво непоносимо страдание е причина за моето престъпление. Дълбоко развълнуван плаках. И това, което бях решил да направя, последното, което можех да направя, дължа само на вас. Вие си отидохте, а аз зачаках да дойде полицията, вече примирен с участта си.

Чаках. През прозореца вече виждах любопитствуващи да обикалят хотела. Тогава у мене започна колебание. Хиляди гласове закрещяха в мене и искаха да ме отклонят от решението ми. Аз можех още да побегна. Ти не си виновен, крещеше глас. Ти не си престъпник. Ти си само верен на своя човешки род. Никой не може да каже дали си направил зло или добро. Дали твоето деяние е престъпление, или любов. Ние всички сме жалки играчки на стихийното, което ни носи и повелява постъпките ни. Бягай! Чувствувах как ще се подхлъзна по гладкия наклон на съблазните. Те ме викаха, примамваха. Бягай! Могат ли твоите братя, твоите подобни, да те съдят? Откъде иде тяхното право за това, когато те не са нищо повече от тебе. Тяхното наказание не ще ли бъде само повторение на твоето престъпление? Бягай! — повтори. И отвори очи! Сякаш осъзна къде е и какво е станало, продължи с последни сили разказа си.

Излязох в тъмния коридор и видях свободния път за бягство. На стълбите бяхте спрели вие, сестра Меруда. Вие дойдохте при мене и целунахте ръцете ми. Защо направихте това? Защо направихте това? Побягнах в стаята обратно. Сега вече нямаше друг изход. И не трябваше да го търся… Под прозорците ми се бе събрал народ. Сред тълпата полицейският си пробиваше път. Бягай! — закрещя отново у мене някой, а пред очите ми се мярна малката желязна кука на прозореца и здравият шнур на завесата. Бягай! — крещеше по-силно и по-повелително някой в мене. Останах. Защо вие, сестра Меруда, целунахте ръцете ми? Защо? Защо? Те хлопаха вече на вратата ми. Бягай! — крещеше и бясно се кискаше някой в мене. Аз мислех за вас и постъпката ви… Защо целунахте ръцете ми?…

Затвори очи, сякаш отпусна тялото си. И с последното си дихание промълви: Защо вие целунахте ръцете ми…

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.